Як підвищити кваліфікацію
у центрі прогресивної освіти "Генезум"?
![header](/assets/genezum-main/assets/images/first-screen/conferences.png)
-
збірник матеріалів
-
публікація на сайті genezum.org безкоштовна
-
заочна участь
-
для закладів загальної середньої освіти
-
для закладів дошкільної освіти
-
Сертифікат - 5 год, 0.05/0.1 ЄКТС
![header](/assets/genezum-main/assets/images/first-screen/courses.png)
-
постійний доступ
-
можна проходити у будь-який час
-
дистанційне навчання
-
для закладів загальної середньої освіти
-
для закладів дошкільної освіти
-
Сертифікат - 16/30 год, 0.5/1 ЄКТС
![header](/assets/genezum-main/assets/images/first-screen/webinars.png)
-
безкоштовний перегляд
-
інтерактив зі спікером
-
онлайн формат
-
для закладів загальної середньої освіти
-
для закладів дошкільної освіти
-
Сертифікат - 2 год, 0.06 ЄКТС
![](/assets/genezum-main/assets/images/first-screen/bell.png)
Вивчення історії рідного краю є найважливішим завданням кожної досвідченої людини. Новим напрямок у дослідженні історичної науки є метод «Усна історія», що активізувався останніми роками, і дає великі можливості саме для вивчення минулого нашої Батьківщини.
В останніх десятиліття ХХ ст. праці з усної історії, зазнала широкого визнання. Традиційно історична наука віддає безумовну перевагу письмовим джерелам. Характерною рисою сучасної історіографії стало широке використання усних свідчень.
«Усна історія», як науковий напрям, став інтенсивно розвиватися з другої половини ХХ ст., вперше був запропонований Барбе д’Оревіллі. Становлення його пройшло певні етапи і у кожній країні мало свої особливості. Термін «усна історія» стосується, насамперед, якісного процесу дослідження, яке ґрунтується на особистому інтерв’юванні, що дає змогу розуміти смисли, інтерпретації зв’язків та суб’єктивного досвіду, а також продукту (аудіо- чи відеозапису), який є справжнім історичним документом, новим першоджерелом для подальших досліджень.
У більшості випадків метод «усна історія» застосовувався при вивченні таких тем, про які недостатньо офіційних відомостей – це проблеми соціальної, політичної історії, повсякденного життя.
«Людина завжди оповідає свої історії у розмовах. Століттями історія передавалась усно, з віст в уста… усі в той час чи той спосіб оповідали про минулі події, тлумачать їх, надають їм знання, підтримують живу колективну історію. Навіть у наш час всезагальної писемності та розмаїтих засобів зв’язку, білішість людей формує засади свого розуміння власної минувшини через розмову з іншими .. » [2], – саме так починає Роналд Гріл приділяти увагу усній історії.
Окремі дослідження із застосуванням методу усної історії проводились вже у 1930–1940р. У 1948 р. зусиллям Аллана Невінса та його послідовниками було створено Центр дослідження усної історії при Колумбійському університеті у Нью-Йорку. Тим самим це дало квиток у майбутнє усній історії.
За період 1940–1960 років становлення усної історія пов’язано з діяльністю Аллана Невінса та Луїзи Старт. Вони розглядали усну історію, насамперед, як засіб збирання та фіксації усних спогадів очевидців подій, щоб у подальшому використати як історичне дослідження.
Велику увагу усній історії приділили на конференціях. На ІХ міжнародній конференції яка була проведена в Гетеборзі (Швеція) у 1996році була офіційно створена Міжнародна асоціація усної історії.
Луїза Старт в свою чергу писала: «Усна історія це першоджерело, отримана шляхом запису (найчастіше під час інтерв’ю) усна розповідь людини, яка володіє цінною інформацією, що варто зберігати. Воно (джерело) створюється спеціально з історичною метою». [5].
Підвищений інтерес до таких проблем не оминув українських дослідників, роботу в цьому напрямі ведуть наукові установи Львова, Києва, Харкова, Запоріжжя.
Особливо активізувався цей науковий напрям з набуттям Україною незалежності. На початку 90-х рр. ХХ ст. найбільший інтерес усні свідчення викликали у дослідників процесу суцільної колективізації та Голодомору 1932 – 1933 рр., адже саме свідчення очевидців тих подій, через брак матеріалів, є основним джерелом для дослідників. Прогресивним кроком для вітчизняної історичної науки у вивченні даного кола питань було створення у 1993 році «Центру досліджень усної історії та культури» у м. Києві, який очолював Вільям Нолл. Робота Центру була зосереджена на зібранні усних свідчень серед найстаріших селян, які мали допомогти у вивченні життя людей у період колективізації, зрозуміти їхні проблеми, дослідити моральний стан.
З 1996 р. Інститутом історичних досліджень реалізовано низку дослідницьких проектів, у яких використовувалася методика усної історії. У Національному університеті «Києво-Могилянська академія» здійснюється збирання усно-історичних джерел при кафедрі історії, у якому беруть участь і викладачі, і студенти.
На сьогоднішній день цей метод, як повноцінне джерело, включається до програм досліджень інститутів НАНУ [3,4].
Нині в Україні дослідження, які використовують методи усної історії, переважно зосереджені у вищих навчальних закладах: Інститут історії церкви при Українському католицькому університеті (Львів), Запорізький національний університет, Національний університет «Києво-Могилянська академія», Одеський національний університет ім. І. Мечникова, Переяслав-Хмельницький державний педагогічний університет ім. Г. Сковороди, Полтавський державний педагогічний університет ім. В. Г. Короленка
Складовою усної історії є саме метод усна історія та методика його проведення.
Унікальність усної історії виокремлюється в тому, що дослідник не лише може інтерпретувати певні джерела, але й залучений у процес їх сторження, а найважливішою складовою є інтерв’ювання, анкетування – це записана на магнітофон інформація історичного змісту, яка є предметом наукового дослідження.
Передбачає прямий контакт з людьми – безпосередніми свідками подій, носіями інформації. Сьогодні під «усною історією» розуміють наукову дисципліну, яка має власний метод дослідження – інтерв’ю, завдяки якому здійснюється фіксування суб’єктивного знання, окремої людської особистості про епоху в якій вона жила.
Дослідник, що організовує та проводить інтерв’ю є кореспондентом, а людина в якої беруть інтерв’ю – респондентом. Згідно цього при проведенні інтерв’ю насамперед потрібно дотримуватися наступних рекомендацій:
- проведення попередньої роботи з респондентом, бажано познайомити його з питаннями, щоб він зміг пережити емоційну оцінку події яку власне пережив., і щоб продумав свою відповідь;
- створити емоційне середовище, щоб надихнути респондента на натхнення відповідати на питання;
- запитальник повинен бути складений таким чином, щоб кожне питання було складової іншого, тим самим це надасть вам можливість перевірити щирості та об’єктивність розповідь;
- запис відповідей у більшості повинно відбуватися на диктофон;
- при розшифровці будь якого інтерв’ю потрібно виробляти транскрибування, тобто позначати паузи, в буквальному сенсі відтворювати всі слова і вирази, навіть не піддаючи текст граматичному редагуванню;
Інтерв’ю надає нам можливість зберегти свідчення безпосередніх учасників історичних подій, і тим самим надає матірал для інших галузей історичних наук, забезпечує трансляцію систем цінностей та культурно-сематичного коду від покоління до покоління.
В сою чергу інтерв’ю за тематичним спрямуванням має свою класифікацію :
- біографічні ;
- проблемні;
- генеалогічні;
Під час проведення дослідження засобами усної історії обов’язковою умовою є застосування методу анкетування. Анкета дозволяє зробити певний інформаційний зріз стосовно тих аспектів, які в ній відображаються. Проводячи усне опитування, дослідник має вести відповідний журнал (записник), де б зазначалися дата і місце проведення інтерв’ю, дані про респондента тощо. Поряд з отриманими анкетними даними, відомості, уміщені в журналі, допоможуть досліднику краще орієнтуватися в результатах своєї роботи. Розробка відповідних анкет здійснюється з урахуванням можливості отримання тих чи інших даних необхідних досліднику в подальшій роботі з одержаним матеріалом[3].
Форма проведення усного дослідження може бути як індивідуальною, так і груповою залежно від кількості дослідників.
Усні свідчення апріорі суб’єктивні, їхня головна перевага в тому, що вони дають змогу збагнути особливості осмислення людьми своєї історії, повсякденного життя, а також вимагає повної фіксації усього життєвого шляху тієї чи іншої людини, а це дає змогу проаналізувати характер її спогадів про той чи інший період.
З вищезазначеного можна виокремити аспекти, які надають особливості усної історії на сьогодні і які надають учням можливість осмислення важливості усної історії на даний момент :
- завдяки розповідям свідків подій, історик отримує можливість надати власному опису історії більш індивідуальний характер;
- індивідуальна та колективна пам’ять, що акумулює життєвий людський досвід, пов'язаний, передусім, з емоційним сприйняттям подій;
- відкриває великі можливості у вивченні масових процесів та досягнення об’єктивності оцінки історичних подій;
- дозволяє зберегти свідчення безпосередніх учасників історичних подій, «маленьких людей», які в офіційних джерелах фігурують лише як статистичні одиниці, а часто і взагалі забуті;
- надає матеріал для інших галузей історичної науки — історичної антропології, історичної психології, історичної герменевтики, історії повсякденності, мікроісторії;
- забезпечує трансляцію систем цінностей та культурно-семантичного коду від покоління до покоління.
Отже, опанування, осмислення, застосування усної історія завдяки інтерв’ю, анкетуванню дають можливість здобувачам освіти особисто бути задіяним у дослідницькій роботи, використаний у власній родині, використаний на уроці історії, як цікавий матеріал, який додасть можливість подивитися на подію з іншої сторони.
Необхідно відмітити, що «Усна історія» представлена свідченнями очевидців і учасників історичних подій, виступає як народна історія, «історія знизу», що відображає масову історичну свідомість на рівні суспільної думки, власного життєвого досвіду представників суспільства.
Література
- Васірук І. Феномен історичної пам’яті : історіографічний аспект/ І. Васірук // Україна-Європа-Світ. Міжнародний збірник наукових праць. Серія: Історія, міжнародні відносини. – 2012. – Вип.9. – С. 311.
- Грінченко Г. Колективна пам'ять критик та методи дослідження / Гелінада Грінченко// Схід/Захід. – 2009. - №13/14. – С.12-22.
- Коник А. Історична пам'ять та політична пам'ять в епоху медіа культури/ А. Коник // Вісник Львівського університету. – 2009. – №32. – С.153-163.
- Пастушенко Т. Метод усна історія [Електронний ресурс] / Татяна Пастушенко. – Режим доступу до джерела інформації: http://yandex.ua/clck/jsredir?from=yandex.ua%
- Петровський В. Історія України: Неупереджений погляд: Факт. Міфи. Коментарі / Віктор Петровський - Х.: ВД «ШКОЛА»-2007. – 592 с.
- Кісь О. Усна історія / Оксана Кісь // Україна Модерна, 2007. –
С.7-21